![Rozumný hlas minulosti](/Content/Covers/d/dolezal_Karel-Havlicek.jpg)
Rozumný hlas minulosti
Vliv Karla Havlíčka Borovského u nás po jeho smrti býval takový, že se k němu hlásily odlišné názorové proudy a hned několik českých generací, z nichž si ale každá jeho odkaz interpretovala k obrazu svému. Je skvělé, že k těmto verzím přidal Bohumil Doležal i svoji vlastní, dnešní. Přitom je jasné, že se nemusí líbit každému, ani současnému pánu Pražského hradu ne, a ten se přitom na KHB, když se mu to hodí, občas odvolává.
„Je poučné vědět o slabých stránkách našich velikánů, zanechaly totiž stopy v našich duších.“ Tato slova nacházíme v knize Karel Havlíček. Portrét novináře od našeho předního politologa, svérázného publicisty (a původně literárního kritika) Bohumila Doležala. Hutnou formou v ní autor seznamuje s centrálními tématy Havlíčkova myšlení, přičemž Havlíčka interpretuje jako „zdroj inspirace pro dnešní myšlení o politice a společnosti“.
Doležal tedy především formou obsáhlých citátů dokládá vývoj Havlíčkova myšlení, které ovšem sám vtipně glosuje, přidává aktualizující komentáře nebo s ním i ostře polemizuje, ovšem ne ve stylu arogantního vševěda, který už po sto padesáti letech ví, jak to všechno dopadlo, ale jako chápavý vykladač, který přiznává, že kritizovat dnes v některých věcech Havlíčka je až příliš jednoduché. Pěkně ale ukazuje, že někdy nebyl Havlíček sám se sebou konzistentní, že třeba v určité situaci „účelově a úmyslně zapomíná na všechno, co dříve o Rusku věděl a napsal“ (případně kuriózně vytýká Polákům, že pojímají svoji polskost ve vztahu ke Slovanům „přesně tak, jak Havlíček pojímá své češství“). Častěji ovšem svého autora hájí; kupříkladu ve vztahu k Havlíčkovu pojetí náboženství sám za sebe jadrně říká, že by si nad ním „netroufl ohrnovat nos“.
Havlíčka vykládá jako autora v mnoha ohledech stále platného. Kupříkladu cituje tento výrok: „Kdo chce o politice ruského cara dobré ponětí míti, musí si přede vším jiným pomyslit, že ještě jakživ nikdo z ní nic dobrého nezakusil, že tato politika u sebe začíná a u sebe končí a při všem jen sebe na zřeteli má, a že komu pomáhá, o toho také již smýšlí.“ A dodává, že se to „přesněji ani nedá říci“, a je přitom jedno, zda se car jmenuje zrovna Nikolaj I., Stalin nebo Putin. Někdy ovšem Doležal pronáší provokativní tvrzení, například že umělecká hodnota díla J. K. Tyla je nulová, a zachází občas hodně daleko, zvláště ve svých soudech o Rusech. Třeba když nadšeně opakuje Havlíčkova slova, že „národ mravně zkažený svou pokažeností plete sám na sebe metlu absolutie“, a komentuje to slovy, že ona prorocká slova byla napsána více než 65 let před vypuknutím bolševické revoluce.
Každopádně u Havlíčka nachází Doležal jeden z „rozumných hlasů“ minulosti, od kterých nás vývoj po roce 1945 odřízl a ke kterým se musíme vracet (dlužno ale doplnit, že zvláště naše chápání Němců je od toho Havlíčkova odlišné především kvůli událostem po roce 1938, ne až 1945). Podle Doležala dnes totiž k Západu patříme jen napůl a právě promýšlení demokratických a liberálních konceptů, které u nás prosazoval Havlíček, nám může pomoci pochopit naše „evropské zakotvení“. Což ovšem platí jen do určité míry, protože u Havlíčka najdeme i řádky, které Západ rozhodně nelíčí jako něco, kam bychom měli patřit či směřovat, ale v duchu toho, co bylo později nazváno stereotypem „okcidentalismu“. Podle jednoho Havlíčkova textu totiž na Západě „duch manufakturní, špekulantský pohlcuje všechnu krásu: vkročme jen do hostince a vizme ony automaty okolo stolů, jak všichni jedním taktem jedí, jedním taktem pijí a jedním taktem i smýšlejí. Na východu Evropy, v Rusích a v Polsce, panuje vždy ještě krásná, srdečná rodinnost. Svazky mezi rodičemi a dětmi, mezi sluhou a pánem jsou tam ještě silnější, srdečnější, vzájemnější.“ Ale jinde zase v dopise opovržlivě konstatoval, že „ruská říše hraničí s Kytajem“, tedy Čínou, kterou spojoval s „dřevěností, apatií, hloupostí“… Možná jde o další projev toho, co Doležal nazývá Havlíčkovou „emocionální přepjatostí“ ve vztahu k Rusku.
Jak přesvědčivě ukázal literární historik Alexandr Stich, vliv Karla Havlíčka Borovského u nás po jeho smrti býval takový, že se k němu hlásily i velmi odlišné názorové proudy a hned několik českých generací, z nichž si ale každá jeho odkaz interpretovala k obrazu svému a přizpůsobovala ho svým současným politickým i jiným potřebám. V tomto smyslu je dobře, že k těmto verzím přidal Bohumil Doležal i svoji vlastní, dnešní, i když v závěrečné kapitole mohl trochu více mluvit sám za sebe a neschovávat se za citáty z Masarykovy havlíčkovské monografie. Přitom je jasné, že se tento aktualizovaný Havlíček nemusí líbit každému, ani současnému Masarykovu prezidentskému nástupci ne, a ten se přitom na KHB, když se mu to hodí, také občas odvolává…
Kupte si knihu:
Podpoříte provoz našich stránek.
Diskuse
Vložit nový příspěvek do diskuse
Jiří Bernkopf,
uvedl jsem nesprávnou stranu, je to str. 72
Jan Vaněk jr.,
Příslušná pasáž, resp. její urverze, byla myslím publikována na autorově webu.
Jiří Bernkopf,
Dobrý den, pane Lukavče, děkuji za zajímavou reflexi. V jednom však Doležalovi křivdíte. Na str. 65 cituje BD Havlíčka takto: " (...) Národ nevzdělaný, kdyby se celý zakrvácel samými revolucemi, nedocílí přece svobody a práva, nýbrž bude vždy zase ošizen a do libovlády nazpět vtlačen (celá věta zdůrazněna BD). Národ mravně zkažený, byť by i vzdělán byl, přece zase svou pokažeností plete vždy sám sebe metlu absolutie." Následuje komentář bd: "Tyto řádky napsal Havlíček více než pětašedesát let před vypuknutím ruské revoluce!" Já tomu rozumím tak, že Doležalova poznámka se vztahovala k větě první (zdůrazněné - můžeme říct "nadšeně" - autorem), která velmi dobře vystihuje situaci v Rusku (tehdejším i dnešním), kde objektivně byly a jsou s humanitním vzděláním obrovské problémy. Druhá věta mluví o jiném případu (možno říct do jisté míry opačném), tj. o národu mravně zkaženém, sic možná vzdělaném. Jednak to k Rusku moc nesedí a jednak si nemyslím, že by si BD dovolil odsoudit celý národ jako mravně zkažený, jak to z Vašeho citátu vyplývá. Doležalova poznámka byla na konci odstavce, nelze tedy vyvozovat, že se vztahuje výlučně k poslední větě.
BD se velmi kriticky vyjadřuje o Sovětském svazu a o Rusku, jako jeden z mála to dělá velmi přímočaře, srozumitelně a zároveň erudovaně. Nebylo by fér dělat z něho rusofoba. S úctou jb