![Něco se děje s nebem](/Content/Covers/s/sadlo_Prazdna.jpg)
Něco se děje s nebem
Tři malé deníky na necelých sto stranách knihy, a přece nad nimi stojíme s uznáním. Nalézáme a čteme v nich slova, která nás biolog musí učit, abychom se my, malověrní patlalové v lyrice a epice byli schopni chytit za nos a říci: vždyť tohle je jasné, staré a přece nám je potřeba otevřít oči a ukázat staré přírodní rytmy roku.
Zimní, podzimní a jarní deník obsahuje drobná kniha Jiřího Sádla, jinak povoláním geobiologa, spoluautora knihy Krajina a revoluce (společně s Petrem Pokorným, Pavlem Hájkem, Dagmar Dreslerovou a Václavem Cílkem, 2005). Tři malé deníky na necelých sto stranách knihy, a přece nad nimi stojíme s uznáním. Nalézáme a čteme v nich slova, která nás biolog musí učit, abychom se my, malověrní patlalové v lyrice a epice byli schopni chytit za nos a říci: vždyť tohle je jasné, staré a přece nám je potřeba otevřít oči a ukázat staré přírodní rytmy roku. Jako vždycky na jaře se všechno probouzí, i v téhle knize – knížce – je návod k znovuvzkříšení všech našich dávno pohřbených slov a slůvek.
Prázdná země je jednou z nečekaných, překvapujících knih, které se zničehožnic objeví a my je musíme vzít tak, jak jsou, upadat před nimi na pozadí a skoro na ně žárlit, že jsou ve své podstatě jednoduché, žádné velké štráchy s přemírou expozice, žádné rýpání v té vaší naraci a paradigmatech. Stačí jen přadénko vlastního věření si, vlastních pochyb a vlastní vůle neříct všechno hned. Jiřímu Sádlovi se povedla velice pěkná kniha, ze které až trne slastí při čtení: „Najednou stojí přede mnou obrovsky zelená veliká země. Jenom zelená. A stál jsem před ní jako před propastí.“ (s. 78) Ta úzkost! A ta pokora jakoby mimochodem! Jaká síla poezie, a zároveň temnota a drama v tom všem...
Celému textu deníků, které se věnují zčásti záznamům o zimní a jarní přírodě, vévodí naprosto jasné, střízlivé vážení slov, které však ve výsledku není nikdy jen popisem. Je v těch krátkých zápisech nesmírně silný náboj řekněme poezie, svírající v sobě něco absolutního, něco výjimečně lyrického a přízračného zároveň: „Dnes bylo krásně, polyfonie hnilobného procesu v zlatém vyšívání, jablka se pokojně třpytila v slunci, brambory chytily černou nohu, růže chytily padlí a plíseň byla na jablkách. Podzim intenzivní jako lojová jíška.“ (s. 58) Z těch záznamů padá nebeský klid a září z nich nějaká dávno zapomenutá svědectví o hledání. Svázaná je s nimi dohromady ale i bolest, a nevím, jestli z vědění, poznání nebo z existence a zániku. Pravděpodobně ze všeho trochu, vždyť jen sám listopad, který je vytknutý do podnázvu knihy, má v sobě závrať podzimu. A podzim má v sobě nutnost zkoumání: „Podzim je proces, v němž se neustále připomíná, co se děje ještě a co už (...). Něco se na podzim děje s listím. Něco se děje s nebem.“ (s. 52) Nic krásnějšího v tuhle dobu nelze číst – sami to teď (ještě září) budeme chvíli zažívat.
Jiří Sádlo obnovil jedno z dávno zapomenutých řečišť básní v próze, lyrických textů, obohatil je o smrtelnost a udělal tak z někdejších zátišíček panoramatický obraz pro všechny smysly. Hýří až snovými obrazy – a přitom to není surrealita, spíše dávný archetypální odraz, něco jako ve Vanilovnících Georgese Limboura nebo Balónu v lese od Juliena Gracqua: „Předpředjarní syrovina večer, na dvou zdech stínky větvic jasanů.“ (s. 33) V Jiřím Sádlovi máme českého pokračovatele těchto vrcholných, omamujících básníků v prozaické škatuli. Kde byl sakra, tak dlouho? A vážili bychom si ho, kdyby tady byl hned řekněme od začátku 90. let? Dovedli bychom ocenit právě tenhle drobný, ustavičně tepající styl, který v sobě skrývá nezanedbatelnou hudebnost, který dělá minuciózní a jemné obraty, ke kterým jsme nuceni se vracet? Pravděpodobně ne. Pravděpodobně je teprve nyní jeho čas, kdy měl přijít a říct to svoje, živé a proměnlivé.
Málokdy se stane, aby se k próze člověk vracel jako k básnické sbírce. U Jiřího Sádla si vychutnávám detaily, i to, jaká slova sám dokáže vědoucně klást za sebou. Už dlouho jsem nikde neviděl v prozaickém textu tak pietně a uváženě naskládaná slova coby jablka v lísce: Omačklinka. Jaro sekera, jaro modrooký idiot. Dovedu si představit, že se k některým pasážím Sádlovy knihy lze vracet, protože se odmítají omrzet. Podzim se přece jen také s jistotou sobě vlastní vrací.
Recenze vyšla v literárním obtýdeníku Tvar (15/2007), na iLiteratura.cz článek publikujeme se svolením autora i redakce.
Kupte si knihu:
Podpoříte provoz našich stránek.
Diskuse
Vložit nový příspěvek do diskuse
ondrejasvet,
Není tahle recenze trošku přemrštěná? Nezdá se, že by Jiří Sádlo zas tak enormě hýřil obrazy, které nikdo doopravdy nečeká. Lyrizujícím tempem krátké prózy obchází hlavní motivy - roční doby. V jejich popisu se dá ale jen těžko přetěžko vymýšlet nějaké nepřekvapivé vhledy na ploše celého textu. V některých pasážích ovšem ano a nejvíce působivé to je, když autor přistupuje z té strany, již zná nejlíp, tedy od lesa/vědy. Nedá se ovšem říct, že by tak činil pořád, proto nesouhlasím s dojmem, který se recenzent snaží vzbudit. Revoluce v současné literatuře se konat nebude. Ba co víc, takových "chodců", byť ne výlučně s vědeckým backgroundem,je tu víc. Například Josef Straka. Přesto pokud se vrátím ke knize Jiřího Sádla, nutno přisvědčit recenzentovi, že texty čtenáře skutečně vybízí k návratům podobně jako básnické sbírky.Některé momenty je totiž doopravdy znovu příjemné poválet na jazyku.