![Když běžíte na elektrickém pásu, vypněte televizor! Hledání životní harmonie pro západní blahobytné publikum](/Content/Covers/p/pico_Umeni.jpg)
Když běžíte na elektrickém pásu, vypněte televizor! Hledání životní harmonie pro západní blahobytné publikum
Autorovy rady nejsou nijak radikální, ani jeho požadavky přehnaně náročné. Neříká, že máme odejít na pustý ostrov a tam trýznit svoje tělo přísnými posty a pokáním. Naopak deklaruje, že mu nejde o zbožnost ani o sexuální abstinenci. Někdo by jej snad mohl kritizovat, že se v tom podbízí většinovému vkusu čtenářů, my ale spíše oceňujeme realističnost, s níž ke svým současníkům přistupuje.
Ponořte se do ticha a objevte nový vztah k světu tím, že se od něj odstřihnete. To radí esejista a spisovatel Iyer Pico (*1957) ve své knize Umění ticha. Zážitek z cestování do nikam. Tento spisovatel s indickými kořeny se narodil v Británii, ale v současnosti žije střídavě v Kalifornii a v Japonsku. Život tráví cestováním po celém světě – od Velikonočních ostrovů přes Etiopii nebo Kubu až po Káthmándú – a psaním reportáží ze svých výprav. Ve své první české knížce se ale paradoxně věnuje radosti z poklidu a ticha, na kterou jej upozornil světoznámý písničkář Leonard Cohen. Inspirovaný jím, ale i Gándhím, Marcelem Proustem či Emily Dickinsonovou se rozhodl „cestovat nikam“ a najít tak svou vnitřní rovnováhu. Cesta k ní spočívá v tom, že se člověk prostě snaží pečovat o své nejbližší, dobře zvládat práci a celkově udržovat vyvážený směr v tomto stále se zrychlujícím světě. K tomu mají napomoci meditace, jejichž pozitivní vliv na psychický stav jedince je v současnosti potvrzován experimentálně a stále obecněji přijímán. Dále autor nabádá stanovovat si hranice v používání digitálních technologií a pravidelně dodržovat cosi jako internetový šábes či půst. A to po vzoru mnoha pracovníků Silicon Valley, kteří každý týden od pátečního večera do pondělního rána vypínají většinu svých elektrických přístrojů.
Autorovy rady přitom nejsou nijak radikální a jeho požadavky nejsou přehnaně náročné. Neříká, že máme odejít na pustý ostrov a tam trýznit svoje tělo přísnými posty a pokáním. Naopak deklaruje, že mu nejde ani o zbožnost, ani o sexuální abstinenci. Odvolává se ovšem na jednoho člověka, který se oddal životu v celibátu, katolického teologa, básníka, spisovatele a sociálního aktivistu Thomase Mertona (1915–1968). Tento cestovatel, náruživý pijan a znalec žen vstoupil roku 1941 do trapistického kláštera a jeho životní příběh autora nepřestává fascinovat. Příznačně u něj ovšem zdůrazňuje epizodu, kdy se Merton už po svém vysvěcení na kněze a přijetí do řádu zamiloval do mladé studentky ošetřovatelství, s níž se seznámil v nemocnici, a dostal se přitom zřejmě na samotnou hranici porušení svých církevních slibů. Zamilovaný mnich si tehdy do deníku napsal: „Vůbec se necítím nečistý, naopak, mám pocit očištění. Moje sexualita je po letech zoufalého potlačování zase skutečná a zdravá.“ Pico po čtenářích žádná podobná omezení nežádá. A rozhodně také nenařizuje odstřižení od všech výdobytků civilizace: když už ale kupříkladu běžíme na elektrickém pásu, stačí, když si vypneme televizor.
Autorova kniha volně souvisí s tzv. Slow Movement. To se vyvinulo z hnutí Slow Food jako jeho dceřiná organizace. Slow Food vzniklo původně na protest proti otevření restaurace McDonald’s na ulici Piazza di Roma v Římě v roce 1986. Tato událost podnítila vznik hnutí „Pomalého jídla“ původně jako protipólu a symbolu odporu proti pronikání nadnárodních řetězců a rozmáhajících se rychlých občerstvení. Členy Slow Movement, někdy překládaného jako Pomalé hnutí, spojuje důraz na zpomalení, užívání si pomalého času jako protipólu a reakce na výkonnostní a hektický životní styl uvnitř spotřební společnosti. Popularizátorem hnutí je mimo jiné Carl Honoré. Mnozí další autoři ovšem tento obecný koncept rozpracovávají i na jednotlivé oblasti lidského života, takže vycházejí nejen knihy o „pomalém“ vaření a dietě, ale i výchově, cestování, vědě, fotografování nebo pomalém čtení. Podle spisovatele Alexandra Olchowského chovat se v duchu „Slow Reading“ znamená konzumovat nenáročné čtivo uvolněným tempem pro radost, náročnými texty se zabývat pomalu pro získání vhledu a také obecně číst lokální literáty a budovat komunity kolem místních knihoven.
Jak Picova kniha do tohoto kontextu zapadá? Rozhodně se nesnaží o hlásání nějaké ideologie. Autor zdůrazňuje čistě osobní prospěch, které čtenář může z životního stylu, k němuž nabádá, získat. Dává si přitom pozor, aby jeho doporučení nebyla příliš přísná, jako by se bál vznášet absolutistické nároky. Někdo by jej snad mohl kritizovat, že se v tom podbízí většinovému vkusu čtenářů, my ale spíše oceňujeme realističnost, s níž ke svým současníkům přistupuje. Ano, vyzdvihnout u něj můžeme právě celkovou umírněnost, s níž se vyhýbá některým podivným extrémům a polovičatostem. Třeba zmíněného Carla Honorého, který proto, aby mohl snobsky prožít čtyřhodinovou večeři, klidně řídí auto nedovoleně vysokou rychlostí, a jako symbol pomalého životního stylu (spojeného s možností sejít se s někým osobně) mu paradoxně slouží letadlo.
I když chudý Afričan by asi těžko chápal, proč i Pico na cestě k vnitřní harmonii potřebuje elektrický pás na běhání. Pro něj ani pro nezámožné obyvatele země, z níž pocházeli autorovi předci, ovšem kniha určena není. Napsána je pro západní blahobytné publikum, a to tak stručně a přístupně, že z hlediska škály citovaného Olchowského se pohybuje na pomezí konzumního čtiva a náročnější literatury: dá se číst pro získání vhledu stejně jako pro radost…
Kupte si knihu:
Podpoříte provoz našich stránek.
Diskuse
Vložit nový příspěvek do diskuse