![Umrlčí zvon bije tmou](/Content/Covers/p/pavel_Zbytecnost.gif)
Umrlčí zvon bije tmou
Do útlé sbírky Zbytečnost shromáždil Jan Pavel povídky, které navzájem spojuje tematika smrti.
Do útlé sbírky Zbytečnost shromáždil Jan Pavel povídky, které navzájem spojuje tematika smrti. Smrt se v nich objevuje ve svých rozličných podobách: hrozná je při utrápení zvířete v rámci kruté dětské hry, parodická v podobě neúspěšného, ale o to upřímněji míněného pokusu o sebevraždu, přízračná při tajemném nočním prozření mladé ženy, nepřítomná při reflexi básnické tvorby. Tato někdy i hororová látka slouží jako základní, avšak nikoli jediný svorník osmi mikropříběhů.
Nosným kompozičním principem celku sbírky je temporální perspektiva, ne však ve smyslu uceleného vyprávění: zvolený půdorys povídkové sbírky autorovi umožnil sledovat osudy postav na několika epizodách z jejich života. Vnitřní souvislosti mezi nimi jsou skryté, osvětlují se postupně na základě mezitextových signálů, především vlastních jmen, ale i některých zdánlivě okrajových motivů, např. skvrny – takže čtenář může postupně objevovat běh událostí a jejich dopad na životy postav, které nebyly vysloveny. V těchto kompozičních architektonických postupech je Jan Pavel jakožto prozaik nejsilnější: dílky skládačky do sebe zapadají nenásilně a přirozeně a ačkoli se časová perspektiva klene přes několik desetiletí a obrovské časové úseky tedy „chybí“, neztrácí celek na sevřenosti a přehlednosti.
Druhým „těžištěm“ Pavlova prozatérství je rys, který bychom mohli nazvat „dokumentaristickým“. Pavlovy prózy vykazují zvláštní afinitu ke každodennosti, k životu, „jaký je“. Již to, že nemáme jako čtenáři k dispozici románovou linii, úběžník plynutí času a vývoje postav, nýbrž „po eleatsku vytrhané zlomky“ (řečeno s Cortázarem), je v souladu s lidským životem, který – navzdory představě, která je stejně tak rozšířená, jako nepravdivá – neuplývá jako souvislý proud, nýbrž je sledem fragmentárních obrazů. Možná je na vině prostě pořádná porce autobiografie. V některých mužských hrdinech jednotlivých povídek, kteří při přechodu z jedné do druhé amébovitě proměňují svou esenci a nabývají charakteru buď spletence autora, vypravěče a postavy, nebo jeho jednotlivých vláken, anebo různých mezistupňů, rozpoznáváme metamorfózy jediného subjektu, typického představitele „hrdiny s nevyjasněným vztahem ke světu“. Také to je románový typ: koření už v 19. století, v obratu od pikareskního hrdiny atomizovaného světa k postavě stojící – a to je podstatné – v konfliktu k jeho celku. Stejná afinita se projevuje v přirozených dialozích, které jsou jakoby odposlouchané z reálných situací – hádky, roztomile přitroublé věty zamilovaného mladíka pronášené k jeho milé. Stejně důvěryhodně se tváří i vnitřní monology. Občas se Janu Pavlovi podaří uhodit hřebík na hlavičku a vykřesat výrok aforistické, takřka gnómické platnosti: mezi kandidáty na nejlepší z nich rozhodně patří vzkaz ženy své dávné lásce z dětství „Vím, že tě nemůžu mít, protože ty nemůžeš mít mě.“
Tím je ovšem výčet pozitivních charakteristik Pavlových próz vyčerpán a je načase vyslechnout druhou stranu.
Povídkám by slušela promyšlenější práce s určitými motivy, které se legitimují jako jejich základní stavební kameny. Právě v tom, že motivy na tuto svou funkci křiklavě upozorňují, spočívá jeden z nejviditelnějších nedostatků sbírky. V úvodní povídce Holčičky je například motiv květiny uveden do snu malého děvčátka jen proto, aby na něm autor mohl vystavět závěrečnou pointu. Jistě, literatura v současné situaci může upozorňovat metafikčními signály na to, čím je – tedy literaturou –, a užití podobného postupu by bylo v souladu s hravostí, jež je jinak pro Pavlovy prózy typická. Taková autorská gesta na sebe však berou zpravidla podobu ironické distance, jejímž úkolem má být shodit buď autora samotného, anebo literaturu jako takovou – a aby to fungovalo, musejí být podpořena dalšími znaky ve významové výstavbě textu. To bohužel není případ Jana Pavla, který naopak těží ze svého obratného pohybu v každodenní realitě a své skvělé schopnosti převádět ji na papír. Když ovšem nechává svůj papír tak trochu hlasitě šustit, současně si z druhé strany podkopává kompoziční výstavbu a výsledný hrad z písku příliš nedrží pohromadě. Něco podobného platí i pro určité nesourodosti v textech samotných, které si říkají o ostřejší redakční, chceme-li dramaturgický dohled.
Závažnější je tendence k nápadnému vypointování povídek v jejich závěrech. Jan Pavel se nespokojí s konstatováním zmíněného konfliktu mezi jedincem a světem, ale snaží se udělat další krok za jeho hranici, přičemž cílem tohoto počínání má zřejmě být určitý mravní apel či obecné poselství týkající se lidské existence, lásky, hledání, dobývání a hájení vlastního místa ve světě a marnosti takového počínání apod. Snad je zajatcem představy, že se to od literatury očekává? Anebo prostě nedůvěřuje svému čtenáři a jeho inteligenci či lyrickému instinktu, takže mu „syntézu“ naservíruje až pod nos? Nutno říct, že v tomto ohledu by autorovi i povídkám prospělo i trochu skromnosti: tam, kde je autor doslovný, neubrání se lacinému moralizování či vyhrocuje svůj postoj (postoj svých postav) opakováním romanticko-dekadentních klišé, která nakonec ústí do banality.
Sečteno a podtrženo: Jan Pavel dokázat povýšit každodenní zkušenost na bohatý materiál a nápaditě jej přetavit do drobných útvarů, jejichž funkcí a přínosem je oslovit čtenáře v oblasti jeho vlastní zkušenosti. To dobrá literatura dělá a bezesporu dělat má. Jako by však Jan Pavel zůstal v půli cesty: v určité fázi čtení je zřejmé, že autor si úplně neví rady s tím, čím jeho povídky mají být. Budeme-li se držet kovolijecké metafory, vytáhl nakonec z chladné vody pokroucené tvary, jejichž nepravidelnosti lze buď vysvětlovat s oprávněným rizikem nařčení ze znouzectnosti, anebo mlčet. Kdyby autor věnoval trochu víc energie poměru látek ve slitině anebo následnému broušení, kov by zazněl jasným, čistým hlasem – a jako správný zvon by chytil u srdce.
Diskuse
Vložit nový příspěvek do diskuse