![Paralelní světy Oleksandra Žovny](/Content/Covers/z/zovna_Jiji.jpg)
Paralelní světy Oleksandra Žovny
S textem současného spisovatele a scenáristy Oleksandra Žovny jsme se mohli již setkat ve sbírce současných ukrajinských povídek Expres Ukrajina. Jeho téměř souborné dílo krátkých próz vyšlo před dvěma lety v obsáhlé knize Jiji tilo pachlo zymovymy jablukamy.
Oleksandr Žovna, prozaik generace 90. let, nabízí literárnímu publiku výběr ze své tvorby. Kniha zahrnující 27 próz bohužel postrádá ediční poznámku či jakýkoli jiný údaj o stáří povídek a jejich předchozí publikaci. Nelze vyloučit, že jde o autorův záměr.
Žovna bývá označován za „spisovatele záhrobí“ („potojbiččja“) a sám se této charakteristice nebrání. V jednom rozhovoru vysvětluje: „Vždycky mě zajímal paralelní svět. (…) Existují … paralelní světy lidí s netradiční psychikou, intelektem, tělesným rozvojem atd. To všechno je neuvěřitelně zajímavé.“ Tento výrok by mohl ve čtenáři vyvolat představu, že se Žovnovy povídky hemží blázny a psychopaty. Náš výbor tuto domněnku nepotvrzuje, byť i v něm jsou povídky s psychopatologickými motivy zastoupeny (Vdovuška, Provincijna istorija, Majorša, S. H. Second Hand).
Záhrobí, onen svět, se však do Žovnových povídek prolamuje skrze postavy, které se ocitají v blízkosti smrti a do onoho světa mají již nakročeno. Jsou to nejčastěji staří či nevyléčitelně nemocní lidé. Staří lidé v Žovnových povídkách jsou úctyhodní ve své prostotě; v konfrontaci s mládím sice nevyhnutelně prohrávají, Žovnův vypravěč však stojí na jejich straně s láskyplným soucitem (Nataločka, Čoho-to Saško neprychodyť, U staromu domi). Téma životního bilancování, pocit míjení a hořkosti z promarněných příležitostí spojuje Oleksandra Žovnu s A. P. Čechovem, autorovou literární láskou. Otevřeně se Žovna k Čechovovi hlásí ve vynikající novele Partytura na mohyľnomu kameni, která kombinuje prvky hned dvou Čechovových próz (Černý mnich a Pavilon č. 6). Partyturu považuji za nejzdařilejší ze všech delších próz zařazených do výboru. Autor v ní mistrně balancuje na hraně mezi „realismem“ a tzv. „chymernou“ prózou, na Ukrajině velmi populární. I v jiných jeho textech najdeme motivy, jež lze interpretovat v rovině pozemské i jako zásah nadpřirozených sil (Strekoza, Maleňke žytťa, Kuľhava rusalka, Rizdvjanoji noči). Naopak zejména kratší povídky z první poloviny souboru se blíží „sociálnímu realismu“. Jde o krátké obrázky ze současného života v jeho nejvšednější podobě, úsporným stylem a tragikomickou groteskností opět připomínající A. P. Čechova (Istorija odnoho pochoronu, Pomynky, Pislja bohoslužinňa a další). Tyto povídky považuji za velmi zdařilé; naopak některým delším prózám zařazeným na konec knihy chybí spád a lze u nich pozorovat sklon k sentimentálnímu patosu – jde zejména o Dorohu a titulní Jiji tilo pachlo zimovymy jablukami, v níž autor oživil prastarý žánr epistolární prózy. Protagonisté obou zmíněných próz umírají na nevyléčitelnou chorobu, což zde působí velmi předvídatelně, téměř jako projev autorovy bezradnosti.
K těm Žovnovým textům, které se již dočkaly filmové podoby, patří S. H. Second Hand, zařazený na závěr knihy. Jde o dlouhou novelu s překvapivou pointou; domnívám se však, že zajímavý nápad se „staříky-loupežníky“, kteří se dopouštějí krutých zločinů prostřednictvím nic netušících lidí, jež učiní svou prodlouženou rukou, by si zasloužil zdrženlivější zpracování. Takto se ztrácí v dryáčnickém a vykonstruovaném ději, jenž na sebe strhává čtenářovu pozornost a šokujícímu závěru bere náležité vyznění.
Tematicky i náladou se od zbytku knihy výrazně odlišuje satirická novela Kooperatyv Zelenyj papuha, podle autorových slov obsahující autobiografické prvky. V souboru představuje osvěžující zpestření a dokládá šíři Žovnova vypravěčského umění.
Žovnova povídka Kulhavá rusalka vyšla česky v antologii Expres Ukrajina, Kniha Zlín 2008.
Diskuse
Vložit nový příspěvek do diskuse